![]() |
Horčičné zrnko |
"Keď ho sejú do zeme, je najmenšie zo všetkých semien na zemi, ale keď sa zaseje, vzíde, prerastie všetky byliny a vyháňa veľké konáre, takže v jeho tôni môžu hniezdiť nebeské vtáky." (Mk4,31-32) |
---|
|
VIERA A PSYCHIATRICKÉ OCHORENIA Keď niekto zistí, že má problémy so srdcom alebo cukrovku, spravidla ihneď vyhľadá lekára a začne sa liečiť. V povedomí ľudí tieto choroby sú považované za „normálne“. To však, žiaľ, neplatí o ochoreniach psychiky. Návšteva psychiatra je pre mnohých spoločensky obťažná a zahanbujúca záležitosť. Psychiatrické ochorenia stále nesú na sebe akúsi „stigmu“ - napriek poznatkom, ktoré potvrdzujú, že ide o choroby – v tomto prípade vznikajúce z nerovnováhy hormónov a mediátorov v mozgu. Prečo veriaci človek tak ťažko prijíma, že psychicky nie je v poriadku a že by mu návšteva psychiatra a ním predpísaná liečba mohla pomôcť? Kňazi, ktorí sa zúčastnili spomínanej ankety, potvrdzujú, že mnohí veriaci ľudia trpia nešťastným predsudkom, že si za svoje psychické problémy môžu sami. Buď pre svoju duchovnú pasivitu alebo pre svoje morálne zlyhania alebo si myslia, že na vine je ich nedostačujúca viera. Aj psychofarmaká títo ľudia považujú nezriedka za niečo, čo do rúk kresťana nepatrí, čo takmer popiera jeho vieru. Pomoc psychiatrie či psychológie by však nemala byť považovaná za akúsi „ateistickú“ variantu riešenia psychických problémov. Túto pomoc môže rovnako potrebovať človek neveriaci ako človek veriaci. Navyše pomoc psychiatra či psychológa nemusí len pomôcť zmierniť nepríjemné príznaky psychického stavu, ale tiež pomôcť, aby bol chorý schopný otázky hlbín svojej osobnosti riešiť a vyriešiť. V tomto čísle časopisu Prameň vám chceme predstaviť najčastejšie sa vyskytujúce psychické ochorenia, ich príznaky ako i odporúčania, ktoré ich priebeh môžu zlepšiť a tiež uviesť upozornenia, ktoré môžu chorému človeku ublížiť. PSYCHÓZY Typickým prejavom myslenia je blud, ktorý stojí v centre pozornosti chorého - pre okolie je zjavne nepravdivý, chorému však nie je možné vyvrátiť ho logickými argumentmi. Chorí mávajú halucinácie, ktoré málokedy bývajú príjemné (najčastejšie zrakové a sluchové), sú neschopní interpretovať realitu. Syn býval kedysi veselý, spoločenský, kamarátsky. V posledných mesiacoch sa začína chovať čudne. Nechce takmer s nikým komunikovať, zatvára sa v izbe, stráca kamarátov. Prestal používať mobilný telefón, doma museli odmontovať kameru z počítača. Pokiaľ je zapnutý počítač a telefón, musia všetci doma iba šeptať. Muž v zrelom veku, príkladný farník, začal prichádzať za kňazom. Zdôveril sa mu, že máva videnie budúcich udalostí. Bolo mu oznámené, že cez neho bude ich farnosť dostávať pokyny. Je si vedomý toho, že mu bolo zverené náročné poslanie, a preto požiadal kňaza o pravidelné duchovné vedenie. Skupina psychóz je rôznorodá – v laickom povedomí je z tejto skupiny najznámejšou diagnózou schizofrénia. Pre rodinu a blízkych je dôležité, aby vedeli, ako sa majú v krízových situáciách správať – čo chorému pomáha, a čo mu naopak škodí. PORUCHY NÁLAD Karol si uvedomil, že zrazu má životný elán, energiu, nápady ako nikdy predtým. Vždy mu robilo problém sa rozhodovať, v kontakte s ľuďmi bol ostýchavý, zvlášť s druhým pohlavím. Teraz nemá problém osloviť ľudí aj na ulici, nahlas sa smeje, rozpráva im vtipy, predvádza scénky. Nerozumie, prečo sa od neho odťahujú. Sú to typické príznaky pre manickú epizódu. V akútnom stave trvá niekoľko dní, časté je opakovanie. Preto je veľmi dôležité, aby chorý prijal, že sa jedná o chorobu a liečil sa. Rozpoznanie „varovných príznakov“, ktoré predchádzajú prepuknutiu manickej epizódy, pomáhajú chorému i blízkym učiniť konkrétne kroky k zvládnutiu fázy (návšteva psychiatra, navýšenie medikácie, pravidelný režim, zníženie stresu). Ak sa u toho istého človeka striedajú manické prejavy s príznakmi depresie, hovoríme o tzv. bipolárnej afektívnej poruche. Depresia je opakom mánie. Hlavným príznakom depresie je smutná nálada, ktorá trvá aspoň dva týždne. Je popisovaná ako pesimistická, zúfalá, s pocitmi beznádeje a bezvýchodiskovosti. K príznakom patrí aj strata sebadôvery, výčitky, pocity viny, úvahy o samovražde, poruchy spánku, zmena chuti k jedlu. Mladé dievča po úspešných prijímacích skúškach na vysokú školu zrazu začalo strácať záujem o veci, o ľudí. Všetko, čo predtým zvládala, bolo pre ňu neprekonateľným problémom. Postupne ostávala len ležať, ani sa neumyla. Jedlo, ktoré mala od rodičov pripravené, aby si ho len ohriala v mikrovlnke, našli rodičia po príchode z práce nedotknuté. Depresia môže mať rôznu intenzitu. Patrí do rúk lekára. V laickej verejnosti, a žiaľ niekedy aj v pastoračnej starostlivosti, sa objavujú dobre mienené rady a snahy chorému pomôcť, ktoré však jeho situáciu zhoršujú. Psychicky chorý človek (nielen človek v depresiách, aj s inými psychiatrickými diagnózami) potrebuje počuť uistenie, že Boh od neho nechce nič z toho, čo je pre neho ťažké až nemožné, prípadne čo zhoršuje jeho zdravotný stav. Mnohí chorí potrebujú opakované uistenie o tom, že nie je to ich vina, že sa nemôžu toľko (niekedy vôbec) modliť, že nemôžu navštevovať bohoslužby... Zároveň je namieste uistenie, že k svojej predchádzajúcej praxi sa budú môcť vrátiť, až im bude lepšie. Čo sa týka sviatostného života, v zásade platí, že sviatosti majú byť slávené tam a vtedy, ak ich chorý prežíva ako chcené a pomáhajúce. Iba presvedčenie pastoračného pracovníka, že by chorému sviatosti pomohli, nestačí. Ich vnucovanie je neprípustné aj u zdravého, nieto u človeka chorého. Potrebné je tiež vnímať a posúdiť, či chorý určitú sviatosť nechápe len ako „zázračný superliek“, do ktorej vloží neadekvátne nádeje (okamžitá úľava, úplné vyliečenie) – čo mu však, samozrejme, môže privodiť následné ťažké sklamanie. Pri závažnejšej depresii väčšinou nie je schopný chorý vôbec absolvovať sviatosť zmierenia. Alebo nie je schopný prežiť ju ako pomoc vo svojom živote. Neraz ju prežije tak, že si z nej odnesie skôr prehĺbenie pocitu vlastnej nedostatočnosti a viny ako uzdravujúce oslobodenie. Za takýchto okolností je vhodné chorému odporučiť, aby v akútnej fáze ochorenia sviatosť zmierenia vynechal. Netreba však v žiadnom prípade ignorovať, že chorý potrebuje kvalitnú lekársku starostlivosť, ktorú ani tá najlepšia pastoračná starostlivosť nenahradí! Výsledky prieskumu medzi kňazmi naznačujú, že najväčšiu dôveru majú chorí ku psychiatrovi, ktorý je veriacim človekom, navyše – ak ho sám kňaz pozná a osobne im ho odporučí. Veriacej osobe však môže dobre pomôcť aj neveriaci psychológ či psychiater, ak je dobrým odborníkom rešpektujúcim oblasť viery. Naopak, chorému môže nepomôcť či uškodiť veriaci psychológ či psychiater, ak je odborníkom zlým. Takýto môže škodiť o to viac, čím viac je ako kvalifikácia vnímaná namiesto jeho odborných kvalít jeho viera. Podporiť svoju vieru veľmi potrebuje aj okolie chorého! Môže totiž prepadať pocitu márnosti nad tým, že toľko sa modlí, a zlepšenie neprichádza, že Boh vôbec niečo také, ako je duševná choroba, na ich blízkeho dopustil! ÚZKOSTNÉ (NEUROTICKÉ) PORUCHY Patria medzi najčastejšie duševné ochorenia. Niektoré sa prejavujú náhle, nepredvídateľne ako masívna úzkosť alebo panika (dĺžka trvania 5-20 minút) so sprievodnými znakmi ako sú búšenie srdca, tlak na hrudi, dýchavičnosť, závrate, tras, strach zo zošalenia. V pastoračnej praxi sa táto diagnóza prejavuje špecifickým spôsobom: Mladý muž si pri sviatosti zmierenia nikdy nie je istý, či dostatočne vyznal svoje hriechy. Spovedník ho uisťuje, že sa nejedná o ťažké hriechy, a dokonca mnohé z tých, čo vyznáva, ani hriechmi nie sú. On však má potrebu opakovane ku spovedi prichádzať – najradšej by to urobil znova ešte v ten deň, pretože to „asi zle vysvetlil a spovedník to asi zle pochopil.“ Títo ľudia, napriek snahe viesť dobrý duchovný život, často pochybujú o tom, či sú hodní prijímať eucharistiu. Úľavou a pomocou pre nich môže byť, ak sa dokážu oprieť o autoritu spovedníka a „uveriť mu“, že nijaké opakovanie údajne zabudnutých hriechov nie je potrebné a k svätému prijímaniu s čistým svedomím môžu ísť. Peter má nadpriemerné IQ, ale už v škole, napriek tomu, že bol na vyučovanie excelentne pripravený, mal problém pred triedou odpovedať. Keď bol vyvolaný, začal sa potiť, celý sčervenal, zakoktával sa, nebol schopný povedať to, čo sa naučil. Niečo podobné zažil aj neskôr na biblických stretnutiach. Doma rád študoval Božie slovo, ale keď mal možnosť s tým, čo ho oslovilo, podeliť sa v skupinke, nikdy na to nenašiel odvahu. Vlastne pár krát zo začiatku áno. Ale opakovalo sa presne to isté ako na škole. Je zo seba sklamaný a so skrytou závisťou hľadí na tých, ktorí sú na stretnutiach spontánni. Sú to príznaky sociálnej fóbie. Títo ľudia potrebujú vo zvýšenej miere zažiť podporu a prijatie. Primerané zapojenie do diania vo farnosti spojené s pochvalou im pomáha prekonávať ich handicap a budovať zdravé sebavedomie. Agorafóbia a klaustrofóbia sťažujú alebo znemožňujú človeku, ktorý nimi trpí, účasť na bohoslužbách či sviatostnom živote (preplnený kostol, púť na veľkom priestranstve v prípade agorafóbie alebo naopak malá kaplnka, spovednica v prípade klaustrofóbie). Ľudí, ktorí nie sú schopní pre svoje ochorenie sa liturgie zúčastniť, nemožno odsúdiť, keďže premáhanie ich stavov silou vôle ich problém v nich nerieši, skôr strach utužuje. Je vhodné nájsť a odporučiť primeraný spôsob zbožnosti, ktorý by bol pre chorého únosný. Napríklad pán G., úprimne veriaci človek trpiaci silnou agorafóbiou, nemohol dlhé roky chodiť do kostola. Po niekoľkých návštevách kňaza, ktoré vyvrcholili sviatosťou zmierenia a akceptovaním jeho stavu, bol v nedeľu roky navštevovaný akolytom, ktorý sa s ním modlil, nosil mu sväté prijímanie. Tento spôsob zbožnosti praktizoval pán G. až do svojej smrti. Je zrejmé, že aj čo sa týka sviatostí, je človek s fóbiami spravidla schopný ich prijímať, pokiaľ sa neudeľujú na mieste, ktoré provokuje fóbiu. Riešením je jedine individuálny prístup, ktorý rešpektuje stav dotyčného. SLOVO NA ZÁVER Aj psychiater je alebo môže byť prostriedkom reálnej Božej pomoci človeku. Existuje množstvo veriacich, ktorí sa odhodlali navštíviť psychiatra a začali sa liečiť. Majú sa lepšie, liečba skvalitnila ich život. Čím dlhšie tento krok však človek odkladá, tým ťažšie sa dá potom pomôcť. Aj pri duševných chorobách platí to isté ako pri telesných – je lepšie, ak sú podchytené a liečené čo najskôr. EXORCIZMUS Človek, ktorý trpí vážnym psychickým ochorením (prípadne jeho okolie) vníma chorobu ako koncentrované zlo, a preto neraz žiada exorcizmus. Katolícka cirkev sa dnes stavia k otázke exorcizmu zodpovedne, až rezervovane. Smie ho prevádzať kňaz iba s výslovným povolením biskupa. Prejavy človeka, ktoré niekto neskúsený vyhodnotí ako následky pôsobenia diabla a ktoré ho vedú k presvedčeniu, že tu exorcizmus môže pomôcť, však môžu mať pôvod aj v hysterických sklonoch osobnosti. Preto sa predtým spravidla žiada, aby psychiatrické vyšetrenie vylúčilo, že ide výlučne o psychickú chorobu (môže sa však jednať o kombináciu choroby a pôsobenia Zlého súčasne). (zdroj: Aleš Opatrný a kol.: Pastorační péče o psychicky nemocné, voľne spracované)
|
|